I midten av januar 1945 i Auschwitz-
-visste nazistene at det bare var dager før Den røde armé kom.
Det som hadde vært den største dødsleiren i det nazistiske imperiet-
-skulle snart ikke finnes lenger.
SS prøvde å skjule alt som viste hva som hadde skjedd her.
Dokumenter ble fjernet eller brent, gasskamrene ble ødelagt.
Alle som hadde arbeidet i Auschwitz visste at de måtte stå til ansvar.
Jeg var et tannhjul i maskineriet.
Etter krigen syntes alle som hadde vært i Auschwitz, uansett jobb,-
-kontorist eller vakt eller den som kastet ned Zyklon B gjennom lukene-
-at det hadde vært best å ikke trekke for mye oppmerksomhet til det.
Dette er historien om hvordan noen få fanger og SS i Auschwitz overlevde-
-og klarte seg under krigens siste dager og dens etterdønninger.
Det er en fortelling som er like uventet som grusom.
Frigjøring og hevn
Sovjetiske styrker befridde Auschwitz 27. januar 1945.
Bare noen få tusen fanger ventet på dem.
De fleste fangene var marsjert bort bare noen dager tidligere,-
-vestover mot Riket.
De som fantes igjen, de fleste for syke til å marsjere,-
-skulle ha blitt skutt av SS,-
-men i forvirringen var de etterlatt levende.
Jeg innså at de var fanger, så jeg ropte, "Dere er fri. Kom ut."
De begynte å løpe mot oss i en eneste stor skokk.
De gråt, omfavnet oss og kysset oss.
Blant fangene fantes flere 100 barn og blant dem mange tvillinger-
-som hadde vært gjenstand for nazistenes medisinske eksperimenter-
-og blant dem 10 år gamle Eva Mozes Kor.
Vi løp fram til dem og de klemte oss, ga oss kjeks og sjokolade.
For en som var så ensom, betydde en klem mer enn man kan forestille seg-
-siden den erstattet den menneskelige varme som vi var utsultet på.
Vi var sultne, ikke bare på mat, men også på menneskelig vennlighet.
Og sovjetarméen ga oss også litt av det.
Tross SS endelige innsats,-
-fantes bevis på masseutryddingen overalt.
Det var åpenbart at en forferdelig forbrytelse var begått.
Jeg følte meg bedrøvet på menneskehetens vegne-
-fordi disse fascistene hadde hånet oss på denne måten.
Det fikk meg og alle soldatene til å dra og raskt ødelegge dem-
-og sende dem til helvete.
Bare 84 dager etter at Den røde armé forlot Auschwitz, var den i Berlin.
30. april 1945, begikk den ansvarlige for Auschwitz, Adolf Hitler,-
-selvmord i bunkeren sin under rikskanselliet!
Noen dager senere, 5. mai 1945-
-dro den tidligere kommandanten i Auschwitz, oberstløytnant Rudolf Höss-
-til et møte som han trodde skulle bestemme hans egen skjebne.
Det ble holdt i marineskolen Mürwik i Flensburg i Nord-Tyskland,-
-en landsdel som fremdeles var i nazistenes hender.
Höss skulle få høre hvilke planer Heinrich Himmler hadde for staben sin.
Höss gjenga senere i sine memoarer hva Himmler sa.
Jeg gir dere derfor min siste ordre.
Gjem dere fra de væpnede styrker.
"Det var et farvel-
-fra den mann jeg hadde sett opp til og som jeg stolte så fast på,-
-og hvis ordrer, hvis hvert eneste ord, hadde vært hellig for meg."
Höss var helt tydelig skuffet.
Han hadde ventet å delta i et slags siste dramatisk motstandsforsøk.
Han tok på seg en sersjantuniform, en "båtsmannsuniform" i den tyske marine-
-og gjemte seg blant sjømennene på ferieøyen Sylt.
Himmler ble tatt til fange av de allierte bare noen dager senere.
BØDDELENS ENDELIKT
HIMMLER: MED GIFT
Gestapos sjef Himmler ble ført til dette huset etter at han ble anholdt.
Han kunne ikke vente seg noen nåde og hadde i munnen en kapsel som han bet i.
På ham fant de en annen kapsel som var fylt med kaliumcyanid...
Nesten alle medlemmer i SS hadde blodtypen sin tatovert i armhulen.
På den måten kunne de allierte identifisere tidligere SS-soldater,-
-men de kunne ikke identifisere SS-folk som hadde arbeidet i Auschwitz,-
-slik som Oskar Gröning.
Han sluttet seg til en SS-stridsenhet og ble grepet ved den danske grensen.
OSKAR GRÖNING Tidligere medlem av SS i Auschwitz
Jeg visste selvsagt at min tilknytning til Auschwitz-
-ville framkalle en negativ reaksjon.
Så jeg unngikk i forhørene å nevne at jeg hadde vært i Auschwitz.
Vi visste at hendelsene der-
-ikke nødvendigvis var forenlige med menneskerettighetene.
Det han mener med "ikke forenlig med menneskerettighetene"-
-var det britene oppdaget da de befridde Bergen-Belsen i 1945,-
-noen av de verste forbrytelsene i historien.
Det var til Belsen at over 10 000 fanger fra Auschwitz var blitt sendt.
Her var de nektet mat og vann og forlatt for å dø.
Forholdene i leiren var ubeskrivelige.
Når man ser dem, forstår man hvorfor man kjempet.
Bilder i aviser kan ikke beskrive det.
Det de har gjort her, gjør at man ikke tror at de er mennesker!
Mange ansvarlige for grusomhetene i nazistleirene hadde unnsluppet-
-og gjemte seg fremdeles i Tyskland.
Auschwitz' tidligere kommandant, Rudolf Höss, var en av dem.
Han var arrestert, men løslatt av britene.
Forkledningen hans hadde fungert. De trodde at han var sjømann.
Nå var han ansatt som landarbeider i Gottrupel nær Flensburg-
-og kalte seg Franz Lang.
Men etter en dårlig start, var britene på sporet av ham igjen.
Da de brente ned Bergen-Belsen-
-hadde de overlevende begynt å fortelle om en annen leir mot øst, Auschwitz,-
-og om mannen som ledet den, Rudolf Höss.
Den britisk e-tjenesten oppdaget at Höss' familie bodde nord for Belsen.
De grep og fengslet Höss' kone, Hedwig.
I fem dager fikk hun spørsmålet om hvor mannen hennes var,-
-men hun svarte hver gang at han var død.
Den sjette dagen prøvde man å lure henne til å fortelle mer.
Kaptein William Cross, befalhaver for 92. feltenhet-
-avslørte senere hvordan forhøret gikk til.
Fru Höss, vi spør deg en siste gang.
Hvor er mannen din?
Hvor er han?
Han er død.
Hører du toget utenfor?
Det toget går til Russland, Sibir.
Og sønnen din i cellen ved siden av skal dra med det.
Dere har to minutter på deg til å si adjø.
Men skriver du ned-
-din manns adresse og de navn han bruker,-
-kan du gå hjem sammen med sønnen din.
Ti minutter.
Da fru Höss trodde at hun reddet sønnen sin, avslørte hun sannheten.
Soldater ut fra den britiske 92. feltenheten-
-dro klokken 23.00 til den gården hun hadde oppgitt.
Opp med ham!
-Reis deg! Reis deg! -Stå.
Hva heter du?
Franz Lang.
Ditt ekte navn!
De kjente til Höss' forbrytelser og tenkte ikke legge bånd på seg.
Navnet!
Ifølge en britisk soldat "tok slagene og skrikene aldri slutt."
Ditt egentlige navn.
Den leger som fulgte med ba Cross "kalle tilbake mennene-
-med mindre han ikke ville ta med seg et lik."
Höss...
Rudolf Höss.
Etter arrestasjonen ble Höss forhørt lokalt-
-og siden i Nürnberg som en del av krigstribunalen.
Han virket som en normal person. Det var forferdelig.
Hvis han hadde vært et monster...
Hvis han hadde sagt: "Jeg gjorde dette og dette...alle folkene...fælt..."
Men han var faktisk rolig og saklig.
"Det var min krigstjeneste. Jeg gjorde min krigstjeneste."
"Det var som om jeg skulle gå ut og hogge ned mange trær,-
-så jeg tok sagen min og hogde ned trærne."
Han oppførte seg som en vanlig, ubetydelig person.
Han besvarte spørsmålene og, etter det jeg forstår, fortalte hva som skjedde.
Uten følelser. Uten følelser. Og uten å føle skyld.
Uten den minste unnskyldning.
Han ba ikke på noen måte om unnskyldning.
På en måte tror jeg... Han var stolt over det han hadde gjort.
Mye av det tidligere nazistimperiet var nå kontrollert av Sovjetunionen.
Samtidig som man fortsatte å lete etter de nazistiske gjerningsmennene,-
-prøvde tusener av flyktninger å vende tilbake hjem.
Blant dem fantes mange tidligere fanger i Auschwitz, bl.a. Helena Citrónovà.
For henne hadde de sovjetiske soldatene blitt en ny skrekk.
Det spilte ingen rolle hva vi gjorde. De fant oss og voldtok vennene mine.
De gjorde grusomme ting med dem.
Det var fælt. Ordet fælt holder ikke for å beskrive det.
De voldtok hele tiden.
Helena klarte å slippe å bli voldtatt.
Søsteren hennes Rózinka lot som om hun var moren og beskyttet henne.
Voldtektene fortsatte bare noen meter fra dem.
Jeg hørte rop og skrik og siden ble det stille.
De orket ikke lenger. Det hendte at de ble voldtatt til døde.
De kvalte dem. De var som dyr.
Vi trodde at når ikke tyskerne drepte oss, ville nå russerne gjøre det.
Andre tidligere fanger led også av russernes behandling,-
-ironisk nok var de selve russere.
Titusen russiske krigsfanger var i 1941 blitt sendt til Auschwitz-
-for å bygge opp denne leiren i Birkenau.
De få som overlevde, skulle etter befrielsen forfølges igjen!
De fant på at man i Auschwitz hadde trent spioner.
Da noen fikk ideen i hodet...
"Hva skjer om de tror at de har gjort meg til spion?"
Pavel Stenkin ble sendt i internt eksil til byen Perm i Ural-fjellene.
Han ble et offer for Stalins politikk som mente-
-at alle fangede russiske soldater-
-skulle behandles som mistenkte forrædere.
Da jeg kom til Perm for å arbeide, ble jeg innkalt annenhver kveld.
"Innrøm det. Gå med på dette! Vi vet alt."
"Vi vet ikke hvorfor du har blitt sendt hit,-
-men vi skal finne det ut, med eller uten deg."
"Kom igjen. Innrøm at du er spion!"
Jeg sa, "Jeg er ikke spion. Jeg er en hederlig sovjetborger."
Og forhørslederen smilte ironisk.
"Sovjetborger?" Så smilte han igjen.
"Bare tilstå, så er det over."
De plaget og plaget meg.
Så bestemte de seg for å bli kvitt meg. De sendte meg i fengsel.
Og innholdet i dommen min... Tror du at jeg fikk vite noe om den?
Jeg hørte ingenting og leste ingenting.
Dommerne hadde det travelt.
De hadde teaterbilletter, så de hadde det travelt med å forlate retten.
Pavel Stenkin ble sendt til en arbeidsleir i Gulag-systemet.
Tatt til fange av tyskerne 1941-
-ble han til slutt løslatt etter Stalins død i 1953.
Jeg var alltid sulten.
Ikke før jeg ble løslatt fra fengselet i 1953,-
-så begynte jeg spise meg mett.
Mens de tidligere fangene i Auschwitz kjempet for å bygge opp sine liv,-
-ankom en del tyskere som hadde arbeidet i leiren til Storbritannia-
-sammen med andre medlemmer av de tyske bevæpnede styrkene.
I England var vi ikke lenger krigsfanger, men tyske arbeidere.
Gjerdet rundt leiren ble tatt bort,-
-teatergrupper ble dannet i leiren og... ja, vi arbeidet,-
-vi fikk nok mat, faktisk riktig god mat.
Vi kunne tjene ekstra ved å hjelpe bøndene.
Vi fikk sigaretter og hadde et ganske komfortabelt liv i leirene.
Oskar Gröning, hvis tilknytning til Auschwitz ennå ikke var oppdaget,-
-ble med i et kor av tyske krigsfanger og reiste på turne.
I halvannen måned reiste jeg med koret i Midlands og Skottland-
-og den gjestfrihet vi møtte særlig i kristne forsamlinger var fantastisk.
Selv om vi ble antatt sove i fangeleire, så gjorde vi det ikke ofte-
-siden folk lot oss overnatte i hjemmene sine.
Alle ville at en sanger skulle bo hos dem-
-så vi fikk en god natts søvn og god frokost.
Neste morgen dro vi til møtestedet og reiste til neste sted.
Det var fantastisk.
Mens Oskar Gröning opplevde livet i Storbritannia,-
-måtte hans tidligere sjef holde ut et mindre behagelig fangenskap i Krakow.
Höss fordrev tiden før rettssaken-
-med å skrive ned opplevelsene sine i Auschwitz og tjenesten sin i SS.
Det er et underlig dokument av stor historisk betydning-
-som gir oss et innblikk i hans mentalitet.
Han avslører hvordan han så kvinner og barn-
-ble tatt til de i begynnelsen improviserte gasskamrene i Birkenau.
"En kvinne kom fram til meg og pekte på sine fire barn."
"Hvem er så snill at han hjelper meg med de minste," visket hun.
"Hvordan kan dere drepe så herlige barn?"
"Eier dere ikke hjerte?"
Höss skrev at han pleide å ri for å spre tankene etter sånne hendelser,-
-men at han ikke angret noe.
"Jeg syntes at begrunnelsen for utryddingsprogrammet virket god."
Hele tiden mens Höss drepte kvinner og barn-
-levde han også familieliv bare noen 100 meter fra leiren.
"Da jeg så mine barna leke lykkelig,-
-tenkte jeg på hvor lenge vår lykke skulle bestå?"
"Om sommeren plasket de i elven Sola."
"Deres største glede var når pappa badet sammen med dem."
"Han hadde imidlertid så lite tid til disse barnlige gleder."
"Jeg følte alltid at jeg var i tjeneste hele tiden."
"Om og om igjen klandret min kone meg og sa:"
"Du må ikke bare tenke på jobben, men også på familien din."
Höss som hadde ansvaret for stedet for det største massemordet noensinne,-
-uttrykte i sine memoarer aldri noen virkelig anger for forbrytelsene sine.
I stedet var det bare en ting han ønsket at han hadde gjort annerledes.
"I dag angrer jeg dypt på at jeg ikke brukte mer tid på familien min."
Etter en rettssak som pågikk i tre uker, ble Höss dømt til døden-
-for å henges i en galge på stedet for hans forbrytelser i Auschwitz.
Under henrettelsen, når de førte ham til galgen,-
-så Höss rolig ut.
Når man går mot døden, er man vanligvis ikke rolig.
Jeg vet det, siden vi selv har opplevd sånne anledninger-
-når døden har vært nær,-
-når vi hersket over liv og død.
Da han klatret opp i galgen, tenkte jeg-
-at han som nazist og forherdet partimedlem skulle si noe-
-som en uttalelse om nazismens ærefylte ideologi som han døde for.
Men nei, han sa ikke et ord.
Under henrettelsen tenkte jeg...
"Et liv for så mange millioner mennesker?"
"Er ikke det for lite?"
Höss ble henrettet 16. april 1947.
For mange av Auschwitz' fanger-
-var dette bare en del av den rettferdighet de søkte.
Når de kom hjem, mange hit til Slovakia-
-forventet de å vende tilbake til de liv de levde før krigen.
Men de støtte på problemer.
I denne delen av Europa fantes liten respekt for førkrigseiendom,-
-noe som eksfangen Libüa Breder oppdaget-
-da hun vendte tilbake til sin hjemby Stropkov.
Til slutt sto jeg foran huset mitt.
Jeg banket på den store porten og en mann åpnet.
Han sa: "Hva vil du?"
Jeg sa at jeg hadde kommet hjem igjen.
Da han hørte det, sa han til meg:
"Hvorfor drar du ikke tilbake dit du kommer fra?"
Og han slengte igjen døren.
Jeg fikk et sjokk.
Jeg gikk nedover hovedgaten-
-og innså at alle hus som hadde tilhørt mine slektninger-
-nå var tatt i besittelse av andre.
Libüa hadde tilbrakt nesten tre år i Auschwitz-
-og ble tvunget til å arbeide i den del av leiren der eiendeler ble sortert.
En SS-fotograftok dette bildet og ba henne smile til kameraet.
Under sin tid i Auschwitz, led Libüa mye,-
-men hun ble holdt i live av en drøm-
-om at hun en dag kanskje skulle vende hjem.
En drøm som nå ble knust.
Jeg angret på at jeg hadde kommet tilbake. Alle holdt avstand.
Det var som om jeg var pestsmittet.
De var trolig redde for å måtte levere tilbake konfiskert eiendom.
Jeg reiste neste dag og vendte aldri mer tilbake.
Å vende tilbake hjem var det verste.
Intet annet enn gravsteiner på kirkegårdene...
Det fantes få bevis på at det hadde eksistert jødiske samfunn.
Etter krigen var det få overlevende fra nazistene leire-
-som fikk tilbake alle pengene sine og alle eiendommene sine.
Det var enormt urettferdig-
-sammenlignet med at ledende medlemmer innen SS-
-fikk hjelp til å forlate Europa og flykte.
Dr. Joseph Mengele hadde utført mange medisinske eksperimenter i Auschwitz,-
-hvorav mange på barn.
Takk.
Ved hjelp av en korrupt italiensk migrasjonstjenestemann-
-fikk han tillatelse til å dra til Argentina.
Takk.
Han var ikke alene.
Adolf Eichmann, som hadde organisert jødeutryddelsen-
-lyktes også å flykte til Sør-Amerika.
Men stilt overfor de ugjerninger som disse og andre nazister hadde utført-
-prøvde noen å ta rettferdigheten i egne hender.
Noen var med i den jødiske brigaden, en enhet i den britiske hær skapt i 1944.
De kjempet mot tyskerne i Italia-
-og fikk mer og mer kunnskap om de forbrytelser tyskerne hadde begått.
Soldater som Moshe Tavor bestemte seg for å gjøre noe til det.
Vi ble sintere og sintere.
Mange av oss syntes ikke at det holdt med at vi deltok i krigen.
Noen få av oss slo seg sammen-
-og vi bestemte oss for å prøve å hevne oss på de som hadde gjort dette.
Vi trodde ikke at vi skulle få tak i alle, men kanskje i noen.
Med hjelp av de kilder de fikk tak i-
-prøvde de å spore alle nazister som hadde deltatt i jødeutryddelsen.
Så besøkte de ham og bortførte ham-
-og sa at de ville gjennomføre et forhør.
Vi kjørte til et sted vi hadde valgt ut på forhånd...
Som en skog eller et øde sted.
Der ga vi ham en rettssak og leste opp alle anklager.
De var basert på alt vi kjente til fra motstandsbevegelsen.
Iblant fikk han anledning til å si noen ord til forsvar-
-og siden gjorde vi slutt på ham.
Som regel kvalte en av oss ham.
Har du kvalt noen?
Ja. Ikke at jeg ville det, men jeg gjorde det.
Jeg var helt klar over hva jeg gjorde.
Jeg trengte ikke drikke for å heve moralen. Jeg var alltid entusiastisk.
Jeg visste at mange i min familie var utslettet.
Men du drepte en person som ikke hadde fått noen rettssak.
Hva føler du om det? Hvordan forklarer du det?
Jeg hadde alt gjort en del ting som ikke akkurat var lovlige...
Men å føle skyld for det jeg gjorde... Det føles i stedet tvert imot.
Jeg følte meg skyldig for det vi ikke gjorde med dem.
Bare et fåtall av de som var innblandet i utslettelsen-
-ble drept av den jødiske brigaden.
Mange flere levde et godt liv i etterkrigstidens Tyskland.
Det var under årene for det tyske økonomiske mirakelet.
Men mange som streifet på disse gatene hadde en fortid de ville skjule.
Oskar Gröning hadde arbeidet i Auschwitz i nesten to år.
Nå var han familiefar og arbeidet i personalavdelingen i en glassfabrikk-
-og det var ikke tilrådelig å snakke om Auschwitz i hans nærvær.
Jeg husker da vi bodde hos faren min og min stemors foreldre.
Ved middagen sa bestemoren min noe om Auschwitz og antydet...
"Du er en potensiell eller til og med virkelig morder,-
-og likevel får du lov å sitte med oss ved bordet."
"Du er her bare på nåde."
Jeg eksploderte og slo neven i bordet og sa:
"Hør nøye etter! Det ordet og den tilknytningen-
-får aldri noensinne mer nevnes i mitt nærvær. Da flytter jeg ut."
Men jakten ble intensivert på en del av de mest beryktede medlemmene i SS.
Som SS-oberstløytnanten Adolf Eichmann-
-som hadde besøkt Auschwitz ofte for å se hvordan drepingen gikk.
Etter krigen virket det som om han hadde forsvunnet.
I 1960 i Argentina ble en mann fotografert i skjul-
-en mann som kalte seg Ricardo Klement.
Ricardo Klement var ingen annen enn Adolf Eichmann.
Han ble mål for en israelsk innsatsstyrke-
-og en i den var Moshe Tavor.
Jeg stengte panseret og Tzvika hoppet på ham.
Ved siden av veien fantes en grøft og de rullet ned i den.
Jeg tok tak i Eichmanns føtter. Tzvika holdt ham, og siden kom Rafi.
Vi dro ham inn i bilen og kneblet ham.
Så satte vi på ham preparerte briller så han ikke så noe.
Etter å ha gjemt seg i 15 år-
-og ett år etter at han ble bortført fra Argentina-
-tiltales Adolf Eichmann på 15 punkter for forbrytelser mot det jødiske folk-
-og for forbrytelser mot menneskeheten.
De tre dommerne som skal avgjøre hans skjebne kommer inn.
Jeg ville ikke ha gjort meg den umaken.
Jeg ville ha kvalt ham i grøfta og fått det overstått.
Rettssaken pågikk i fire måneder og Adolf Eichmann ble dømt til døden.
Jeg skrev et offisielt brev der jeg tilbød meg som frivillig bøddel.
Moshe Tavors sjef avslo tilbudet og sa at han alt hadde gjort nok.
Rettssaken og henrettelsen av Eichmann fikk stor publisitet,-
-men den skjulte en mindre kjent sannhet.
Sammenlagt hadde 8000 SS-medlemmer arbeidet i Auschwitz.
Anslagsvis 7000 av dem hadde overlevd krigen.
Spørsmålet var: Hvor mange ville bli stilt for retten?
Ved en rettssak i Frankfurt, som begynte i desember 1963,-
-ble 22 personer anklaget for forbrytelser i Auschwitz.
17 ble dømt, hvorav seks fikk maksstraffen, livstids fengsel.
Aktorene sporet opp SS-medlemmer som hadde tilknytning til leiren.
Til slutt oppsporet de Oskar Gröning, men besluttet å ikke tiltale ham.
Du var en del av den største mordfabrikken i historien.
Du arbeidet der. Du bidro til drapene på cirka en million mennesker.
Syns du ikke at du burde blitt tiltalt?
Nei, jeg syns ikke det.
Du antyder med spørsmålet at bare fordi man er medlem av en stor gruppe-
-som bodde i en garnison der utslettelse av jøder skjedde-
-gjør deg til forbryter.
Gröning gjorde mer enn "bodde... der utslettelse av jøder skjedde."
Akkurat som alle i SS i Auschwitz, deltok han i driften av leiren.
Oskar Gröning talte de fremmede valutaer som ble stjålet fra jødene-
-og transporterte dem til Berlin-
-og han voktet på jødenes eiendeler etter at de hadde ankommet.
Andre hadde en betydelig nærmere tilknytning til selve drepingen-
-og mange var ikke engang nazister.
En sånt krematorium ble som regel drevet av høyst fire SS-menn-
-og 100 fanger i Sonderkommandoen.
De ble tvunget til det.
Hvis de ikke gjorde det, ble de ført til gasskammeret.
Så for å få overleve litt til, utførte de oppgaven.
Sonderkommandoen besto ikke av frivillige.
De var selv offer-
-og de ble tvunget inn i gasskamrene når deres tid var ute.
Det var alltid nazistene som utførte selve drepingen-
-ved å kaste inn Zyklon B-kuler i gasskamrene.
Men fangene i Sonderkommandoen ble tvunget til å utføre mange andre ting-
-som å føre bort og brenne likene.
Det innebar at etter krigen kunne majoriteten av SS i Auschwitz-
-hevde at de aldri hadde arbeidet i krematoriene eller gasskamrene.
Andre som arbeidet...som hadde oppgaver i leirens organisasjon...
De holdt systemet i gang, det er sant,-
-men antagelig var deres forbrytelser ikke alvorlige nok-
-til at noe land ville tiltale dem.
Av de 7000 SS-medlemmer-
-som arbeidet i Auschwitz og overlevde krigen,-
-ble færre enn 800 stilt for retten.
Nesten 90% av de involverte ble aldri siktet.
Sosialministeriet i Hannover utnevnte meg til æresdommer.
I tolv år ved siden av min vanlige jobb fungerte jeg som æresdommer i arbeidsretten.
Er det ikke urettferdig at de som led, fremdeles har det vanskelig,-
-mens en del av de som var involvert i utryddelsesmaskineriet, akkurat som du-
-nå lever et godt liv?
Det er alltid slik i verden.
Burde jeg gå kledd i strieskjorte resten av livet og leve på røtter-
-som i operaen "Tannhäuser" fordi jeg tilhørte den organisasjonen?
Hvis du ikke syns at det er et alternativ,-
-så må alle være fri til å gjøre det beste ut av sin situasjon.
For mange eksfanger har livet etter krigen blitt enda vanskeligere.
På steder som Izbica i Polen-
-er mange av de eiendommer som jøder bodde i, fremdeles okkupert.
Under 90-tallet etter Berlin-murens fall-
-vendte Thomas Blatt tilbake, en av de som overlevde en dødsleir-
-for å besøke det hus han og foreldrene hans hadde bodd i-
-og hadde et overraskende møte med mannen som nå levde der.
Han slapp meg inn-
-og jeg så en stol, lenestolen vår for lenge siden, og jeg sa:
"Jeg kjenner den igjen. Far pleide å sitte i den." "Nei, jeg har kjøpt den."
Jeg snudde på stolen og der sto navnet vårt.
Uansett...
Han sa, "Herr Blatt, hvorfor denne komedie med stolen og alt dette?"
"Jeg vet hvorfor du er her. Du har gjemte penger her."
"Foreldrene dine hadde en del penger."
Jeg ble så sint. Jeg så meg rundt om og sa, "Ja visst. Ingen er rørt. Adjø."
"Vent, herr Blatt. Du kan ta dem fram og vi kan dele pengene."
Jeg skulle gi ham 50% og få 50% selv.
Så jeg gikk bare.
Noen år senere vendte Thomas Blatt tilbake til Izbica-
-og dette var det han så.
Huset som familien hadde bodd i var nå ubeboelig.
Jeg spurte naboen, "Hva har skjedd her?"
Hun svarte, "Å, herr Blatt, etter at du dro, fikk vi ikke sove."
"Han lette dag og natt etter skatten du skulle ha gjemt."
"Han rev taket, veggene, alt."
"Så innså han at han ikke kunne reparere det. Det var for dyrt."
"Så han forlot det. Se det er en ruin!"
Dette ødelagt huset viser-
-hvor langt skyggen fra nazistenes forfølgelser drap på jødene når-
-og hvor virkelig antisemittismen er selv i dag.
Det fins også de som nekter for at det som har skjedde her fant sted.
Det var for å imøtegå dem at Oskar Grøning brøt stillheten-
-rundt sin egen historie.
Jeg ser det nå som min oppgave å fortelle hva jeg har vært med på-
-og imøtegå de som nekter for utslett- elsen og at Auschwitz eksisterte.
Det er derfor jeg er her i dag. Jeg vil fortelle for de som nekter.
Jeg har sett krematoriene...
Jeg har sett kremasjonsgropene-
-og jeg vil at dere skal tror på meg at disse grusomhetene fant sted.
Jeg var der.
1,3 millioner mennesker ble sendt til Auschwitz i løpet av 4,5 år.
1,1 millioner av dem døde her.
Hundrevis Jehovas vitner, homofile-
-og andre minoriteter ble myrdet.
15 000 sovjetiske krigsfanger.
21 000 sigøynere.
70 000 polske politiske fanger.
Og en million jøder, hvorav minst 200 000 barn.
På dette fotografiet kjenner jeg igjen tanten min.
Hun het Yolanda Wolstein.
Og hennes fire små barn.
Ervin, åtte år...
Dory, ti år...
Judith, seks år...
-og Naomi, den lille babyen, to år.
Det er en sånn utrolig rystende følelse-
-å kjenne igjen noen du elsker-
-og se hvordan de så ut noen minutter før de gikk inn i krematoriet.
Bevis på det nazistene gjorde fins overalt her-
-og de venter på å gjenoppdages av kommende generasjoner.
En påminnelse om hva mennesket er i stand til.